![]() |
Mida tähendab: Usklik peab saama ristitud? |
Pealeht - Teated - Uus - Misjonikool - Vaimulikud tekstid - Kristlik statistika - Juhtimine - Sisukord
Õpetuskoosolek, Kehra 14.10.1997
Kasutatud kirjandus: Millard J. Erickson Christian Theology
Peaaegu kõikide kristlike kirikute ja koguduste praktikasse kuulub ristimise toiming. See on nii ilmselt sellepärast, et Jeesus on ise käsu andnud kõike maailma minna ning kõik rahvad jüngriteks teha ning selle juurde kuulub ka ristimine Isa, Poja ja Püha Vaimu nimel (Mt 28:19). Kuni me räägime, et ristimine kuulub kristliku elu alguse juurde, on veel kõik kristlased ühel meelel. Edasi algab vaadete lahkuminek...
Õpetus ristimisest kuulub teatud mõttes kõigepealt selle juurde, mida me õpetame kogudusest. Me süveneme koguduse teemasse veel edaspidigi, praegu aga vaatame seda, milleks ristimine - miski, mis puudutab inimest, Jumalat ja kogudust - erinevate kristlike kirikute meelest on meile antud ning mida õpetab asjast Jumala Sõna.
Enne asja kallale asumist veel paar märkust. Mõnede jaoks puudutab ristimise teemal kõnelemine küllaltki tundlikku piirkonda. Mõned sajad aastad tagasi arvasid mõned usklikud, et nad on «avastanud tõe ristimise kohta» - räägime usuletulnud inimeste ristimisest. Nad hakkasid usklikke ristima ning said sellepärast põlguse osaliseks. Neid hakati kutsuma anabaptistideks ehk uuestiristijateks, kuna enamus usuletulnuid oli tol ajal lapsena ristitud. Sellest liikumisest on alguse saanud palju usulisi liikumisi, kellest ilmselt tuntuimad on tänapäeval baptistid. See jätab mulje, nagu oleks baptistidel ristimise küsimus kuidagi õpetuslikult keskpunktis. Tegelikult see vaevalt nii on. Ma julgustan kõiki seda teemat täpselt nii vaatama, nagu see on. Mitte ületähtsustama ega ka alahindama.
Mis siis on ristimise tähendus, tekib kõike eeltoodut kuulates küsimus. Te juba tundsite ehk enestes ära, et just viimane arusaam ristimisest on evangeelsetele kristlastele kõige südamelähedasem. Siiski ei tohi kergelt minema visata ka teisi seisukohti, ilma et me nendesse pisutki süveneks.
Mk 16:16 annab meile mõista, et usk Kristusesse on päästeks hädavajalik, ristimine aga pole just hädavajalik, kuigi päästetud saamise juurde kuulub. Olgu kasvõi tuttav juhtum Kolgata mäelt, kus Jeesus kuulutas päästet Temaga koos rippuvale ja meelt parandanud röövlile. Ristimine jäi sel korral ilmselt ära.
Teised kirjakohad, kus räägitakse «veest» (Jh 3:5; Tt 3:5; 1Pt 3:21; 1Jh 5:6-8) seoses uuestisünniga, ei viita tegelikult tingimata ristimisele. On näha, et kõik need kirjakohad kasutavad vett kui sümbolit puhastusest, mis on viide hoopis meeleparandusele päästega seoses, mitte ristimisele.
Mis puudutab ümberlõikamise ja ristimise seost, siis UT ei väljenda mõtet, nagu oleks üks väline riitus - ümberlõikamine - asendatud teisega - ristimisega. Pigem rajab seos ümberlõikamise ja ristimise vahel (Kl 2:11-12) mõtet, et väline ümberlõikamise protseduur lepingumärgina on asendunud uue - südame sisemise ümberlõikamisega Kristuses, mille väliseks märgiks pole enam ümberlõikamine vaid vee alla kastmisega ristimine.
Ristimise tähendust uurides märkame, et sellel on tugev seos meie ühendusega Kristusega. Niipalju, kui meid on ristituid Kristusesse, oleme me ka ristitud Kristuse surmasse. Oleme koos Temaga maetud ja ka üles tõusnud uuele elule. Nii õpetab Paulus (Rm 6:1-11). Apostlite tegude raamatust leiame, et kõikjal, kus ristimist mainitakse, on see seoses uskumisega Jeesusesse. Näib, et uskumine on küll täiesti võimalik ilma ristimisetagi, kuid ristimine on usutegu, Kristusesse uskumise loomulik osa, usu täideviimine, tunnistus usu ja vaimuliku uuestisünni olemasolust.
Ristimine kui väline märk ei ole pelgalt kokkuleppeline. Pauluse viited ristimise ja matmise ning surmast ülestõusmise seostele on nii tugevad, et lasevad arvata meil midagi ka ristimise välisest viisist. Ristimine on vihje ja tunnistus uskliku samastumisest Kristusega Tema ristisurmas ja ülestõusmises.
See, kes kuulub ristimisele, järeldub tegelikult ristimise tähendusest. Kui me oleme mõistnud, et ristimine kuulub inimestele, kes on uskunud Jeesusesse Kristusesse kui oma Päästjasse ning tahavad sellest tunnistuse anda, siis polegi õigupoolest vaja küsida, kas me peaksime ka beebisid või lihtsalt soovijaid ristima. Kui usk ja meeleparandus, mis on vaimuliku uuestisünni osad on ristimise eelduseks, siis me ei väida, nagu peaks uussünd ristimisevee kaudu juhtuma. Nagu õppisime eelmises tunnis, on vaimulik uuestisünd Jumala armutegu, mida ta laseb osaks saada inimestele, kes on uskunud Jeesusesse ja meelt parandanud oma pattudest. Ristimine tuleb alles selle järel.
Paljudele on tuttav väide, et kreekakeelne sõna baptizw, mida kasutatakse ristimise jaoks, tähendab põhiliselt «sisse kastma või sisse vajutama». Enamus asjatundjaid ei kahtle selles, et UT aegne ristimispraktika kujutas endast vee alla kastmist, seda kinnitavad kaudselt ka mitmed kirjakohad (Jh 3:23; Mk 1:10; Ap 8:36-39). Kas sellest aga järeldub, et meiegi oleme kohustatud sama moodi ristima?
Nägime, et ristimine kui märk uskliku ühtsusest Kristusega pole mitte üksnes neutraalne märk, vaid sümboolne toiming, mis sarnaneb matmise ja ülestõusmisega. Kui me muudame ära mingi märgi, mis üksnes kokkuleppeliselt tähendab midagi - näiteks pearaputus eitust ja noogutus jaatust või fooris roheline tuli lubavat ning punane tuli keelavat - siis on üksnes aja küsimus kui kõik inimesed sellega harjuvad. Me ei saa aga samamoodi muuta märke, mis midagi kujutavad või tähendavad - näiteks liiklusmärgid, mis hoiatavad risttee või kurvilise tee eest. Nende märkide kujutised sisaldavad tähendust. Sellisest mõttekäigust lähtudes näib olevat adekvaatseim ristimise toiming vee alla kastmine, mis kujutab ristimise tähendust - olgu veel korratud: uskliku inimese ühtsust Kristusega vana ja patuse inimese surmas ning ülestõusmises uueks eluks.
Kui me kasutasime juba näidet liiklusmärkidest, siis olgu lõpetuseks veel üks tähelepanek. Märk iseenesest ei kutsu esile seda, mida ta sümboliseerib. Kui me sõidame teel ning näeme vastavat liiklusmärki, siis teame, et ees ootab kurviline tee. Kui me tõmbaks selle märgi välja ja viiks teise kohta, kus on sirge tee, siis märgi ülespanek oleks vaid pettus. See ei kutsu esile tee kõverdumist. Niisamuti on ka ristimisega. See on kohane juhul, kui inimene on uskunud ja meelt parandanud ning Jumal on vastanud vaimuliku uuestisünniga. Siis on ristimine koguni vajalik, kui see vähegi teostatav on, täpselt samamoodi nagu vastava liiklusmärgi ülespanek kurvilise tee eel on vajalik.
Kui keegi on saanud päästetud, siis tema õige küsimus oma pastorile on: «Mis keelab, et mind ei peaks ristitama?»
Pealeht - Teated - Uus - Misjonikool - Vaimulikud tekstid - Kristlik statistika - Juhtimine - Sisukord
© Kehra Kogudus 1998. Teostus Alland Parman
Kreutzwaldi 1, Kehra, 74306 Tel:2-6084384; Fax:2-6085696; e-mail: kehra.kogudus@mail.ee