![]() |
Piiblikooli loengu konspektUue Testamendi ülevaade - Sissejuhatus |
Pealeht - Teated - Uus - Misjonikool - Vaimulikud tekstid - Kristlik statistika - Juhtimine - Sisukord
Kasutatud kirjandus
Me hakkame UT-le lähenema süstemaatiliselt ja see on põnev, kuna nii palju on siit õppida. Mitte üksnes UT sisu, vaid ka UT tausta, antiikset kreeka-rooma olustikku ning UT isikuid.
UT ülevaade on aine, mis peab kokku tooma kõige olulisema erinevatest distsipliinidest
Mehed, kes oli toimetanud 450 lk illustreeritud UT ülevaate (Walter A. Elwell, Robert W. Yarbrough - Encountering The New Testament, Baker 1998) ütlesid oma töö kohta, et anda UT ülevaade nii väikeses mahus oleks nagu edasi anda Wagneri ooperit seda vilistades.
Võib öelda, et UT on 27 eri pikkusega antiiksest kirjutisest koosnev antoloogia1 Antoloogia tuleneb kreekakeelsest terminist, mis tähendab lillede valikulist korjamist. , mis moodustab Piibli teise osa. UT on oma mahult vaid kolmandik Piibli esimesest osast Vanast Testamendist. VT katab ajaliselt mitu tuhat aastat, samas kui UT vaevalt ühe sajandi. Ent see sajand, meie ajaarvamise esimene sajand, oli erakordse tähtsusega, sest Jumala päästeplaan saavutas oma kõrgpunkti - sündis Jumala Poeg Jeesus Kristus, jättis oma tunnistuse, suri ristil ja tõusis surnuist üles.
UT ja VT on «kristlikud» terminid. Juudiusu seisukohalt on Pühakiri vaid VT. Sõna «testament» (lad testamentum, kr diaqhkh) aga tähendab mõneti erinevalt meie tava-arusaamast (testament - dokument, millega isik määrab oma varanduse staatuse pärast surma) nii legaalset pärandit kui ka lepingut (siin tekib taas lahknevus meie arusaamaga lepingust, mis reeglina tähendab vastastikuseid kompromisse ja kohustusi mõlemat poolt huvitava tulemuse saavutamiseks). Uus Testament või siis Uus Leping on kontrastiks Vanale Testamendile ehk Vanale Lepingule. VT ajal andis Jumal inimestele patud andeks loomade ohverdamise alusel, kuigi see oli vaid eelvihje Kristuse ohvrisurmale (Hb 9:11-14; 10:1-18). Alles Kristuse ennastohverdav ristisurm tegi võimalikuks inimese lõpliku lunastuse pattudest ning see oli ühtlasi uue lepingu aluseks (1Kr 11:255; Hb 9:15-17).
Kristliku traditsiooni kohaselt on UT raamatud kirjutatud ajavahemikul 45-95 AD apostlite Matteuse, Johannese, Pauluse ja Peetruse ja nende kaastööliste Markuse, Luuka, Jaakobuse ja Juuda poolt. Viimased kaks olid ühtlasi Jeesuse poolvennad.
Meie UT raamatute järjestus ei ole kronoloogiline, vaid pigemini teoste otstarbest ning kaalukusest tulenev. Esimese grupi moodustavad evangeeliumid, mis kirjeldavad Jeesuse elu ja tegevust ning annavad edasi suure osa tema õpetusest. Evangeeliumide seas on omakorda esikohal Matteus, nähtavasti tema tiheda seotuse tõttu VT-ga. UT raamatute ajaloolise osa lõpetab Apostlite tegude raamat.
Kirjade osa annab kristlikule usule teoloogilise põhjenduse ning hulgaliselt praktilisi juhiseid kristliku elu organiseerimiseks nii isiklikul kui koguduse tasemel. Kirjade ehk epistlite2 Epistel tuleneb kreekakeelsest sõnast epistolh, mis tähendab kirjalikku läkitust ehk lihtsalt kirja. Noomituskõne tähendus on rahvakeelde lisandunud hiljem, võimalik, et seoses puuduliku arusaamisega UT-st. seas on esikohal Pauluse teosed (nähtavalt pikkuse järjekorras), eespool kirjad kogudusele, seejärel isikutele.
UT lõpuosas on üldised ehk katoolsed kirjad ning raamat lõpeb prohvetliku Johannese Ilmutusega.
Vana Testament on pühade kirjade kogum, mille Jumal andis sajandite kestel rahvale, keda ta oli ise välja valinud (5Ms 7:7). Selle rahva nimeks sai Iisrael3 Nende esiisa Jaakobi järgi, kes sai uue nime Iisrael, mis tähendab «Jumalaga võitleja (1Ms 32:29). , keda tuntakse hiljem juutidena4 Jaakobi poja Juuda järeltulijate mõttes, kuna Juuda (lõuna) kuningriik säilis kauem kui Iisraeli (põhja) kuningriik ning Juuda pagulased säilitasid oma identiteedi paremini. . Mehed nagu Mooses, Taavet, Jesaja ning teised kirjutasid inimeste sõnadega üles Jumala ilmutusi - sellest sai kirjutiste kogum, mida algselt jagati kolmeks.
Vana Testament (leping) tegeleb peamiselt Moosese kaudu sõlmitud lepinguga, mille Siinai mäel Jumal sõlmis Iisraeliga (2Ms 20-24; 5Ms 28-20, vt ka Jr 31:32 ja Gl 3:6-26; Hb 9:15-22). Vana seadus sisaldas moraali, elukorralduse ja rituaalseid käske. Selle seaduse kestev rikkumine viis langemisele Iisraeli (pagendus Assüüriasse 722 eKr) ja Juuda kuningriigid (pagendus Babülooniasse 586 eKr).
Uus Testament keskendub Kristuse tööle (Lk 22:14-20; Hb 9:15; 2Kr 3:3-9). Uus leping pole «uus», vaid sellele on viiteid Vanas Testamendis (lepingus):
Kristuses täitus Vana Testament (lepingu nõudmised) ja Jumal pani kehtima Uue Seaduse, mida vana seadus tõotas (Kl 2:13-14; Ef 2:15-16; Rm 8:3-4).
Uue ja Vana Seaduse võrdlustabel
Vana Seadus | Uus seadus |
---|---|
|
|
Käsk on väline | Käsk on sisemine |
Suhe Jumalaga vaid preestri kaudu | Isiklik suhe Jumalaga |
Jumala tundmine õpetatud isikute kaudu | Jumala tundmine Sõna ja Püha Vaimu ilmutuse kaudu |
Ajutine pattude kinnikatmine | Pattude lõplik lunastus |
Väline motivatsioon | Sisemine motivatsioon |
Kontrast Jumala pühaduse ja inimese patususe vahel | Kontrast Jumala armu ja inimese enese-abi võimetuse vahel |
Kuulekus väljendab usku | Kuulekuses väljendatud usk |
Kollektiivne | Individuaalne |
Lõppes Kristuse surmaga | Algas Kristuse surmaga ja ülestõusmisega |
|
|
Jumala ilmutus algab | Jumala ilmutus viiakse täiusele |
Kuulutab ette Kristust Messiana | Esitleb Kristust Messiana |
Usk on vajalik päästeks | Pääste üksnes usu kaudu |
Nõuab usust elamist | Usust elamine on loomulik |
Ilmutab Jumala loomust | Ilmutab Jumala loomust täielikumalt |
Uus Testament on vanasse peidetud | Vana Testament on uues ilmutatud |
Vana Testament pole uueta täiesti lõplik | Uus Testament pole vanata täiesti mõistetav |
Kokkuvõtvalt võib öelda, et UT ning VT ei konkureeri ega ole vastuolus. Nad vastastikku täiendavad ja kinnitavad teineteist. Mida VT ette kuulutab, see UT-s täitub.
UT ei tekkinud tühjale kohale. Vaatame ajavahemikku «kahe testamendi vahel».
Heroodese järglased
pakuvad huvi, kuivõrd nad valitsesid Palestiinas Jeesuse eluajal ja UT
ajastul. Kohe pärast Heroodese surma algasid Jeruusalemmas võimuvõitlused
ja mässud. Kolm Heroodese poega Arhelaos, Filippus ja Antipas reisisid
Rooma, et küsida endale Augustuselt kogu võimu Palestiinas. Pärast
arvukaid intriige jagas Augustus piirkonna kolmeks. Arhelaos
sai Idumea, Judea ja Samaaria asevalitsejaks (etnarhiks), Antipasele
anti Galilea ja Perea ning tiitel «tetrarh» (kohalik valitseja). Filippusele
jäi Bitüünia, Trahoniitis ja Auranitis ning veel mõned
kirde territooriumid ning tiitel «tetrarh». Neist meestest kirjutab Josephus
oma ajaloos.
Aastad 44-66 olid Judea ja Galilea jaoks rasked halbade prokuraatorite, Rooma asevalitsejate, tõttu. Need asevalitsejad olid
Eriliselt korrumpeerunud, ahned ja julmad olid just kaks viimast. Maal hakkas ühe suurenema usulise tagapõhjaga rahulolematus. Rooma asevalitsejad ei suutnud sellist juutide rahulolematust mõista, kuna Rooma riigiusund, polüteistlik sünkretism, lubas lahedasti uskuda peaaegu mida tahes, kuni oldi lojaalsed keisrile ja tema pretensioonidele jumalikkusele.
Lisaks usulistele probleemidele laastasid maad ülisuured ja ebaõiglased maksud, poliitilised intriigid, süütute elanike tagakiusamine. Olukord oli plahvatusohtlik ning 66. aasta kevadel algasid rahutused Kaisareas, kui mingid kreeklased oli sünagoogi teotanud. Rahultused levisid Jeruusalemma, kus Gessius Florus need julmalt maha surus, hukates 3600 inimest. Sellega oli juutide mõõt täis ning algas juudi mäss või ka sõda, nagu seda nimetatud on.
Järgneva 3 aasta jooksul hävitasid roomlased süstemaatiliselt juutide alasid. Juudi üksused ei suutnud hästiorganiseeritud ja -relvastatud roomlastele erilist vastupanu osutada, peapõhjuseks olid siiski vastuolud juutide endi vahel. 69. aasta suveks oli juutide kätte jäänud vaid Jeruusalemm, Masada kindlus ja veel paar linna. Rahutused Roomas ja Nero enesetapp aastal 69 sundisid kindral Vespasianust juutide vastaselt sõjakäigult tagasi tulema. Ta sai ise keisriks ning saatis Jeruusalemma vastu oma poja Tituse koos nelja leegioniga.
Titus hävitas Jeruusalemma täiesti. Nelja kuu jooksul lõhuti linnas maatasa kõik, välja arvatud üksikud müüritükid ja kaitsetornid. Need jäeti tunnistama sellest, kuivõrd võimas oli olnud Jeruusalemm ja kuivõrd vääramatu on Rooma sõjavägi mässajate vastu. Jeruusalemma piiramine ja vallutamine oli erakordselt julm ning halastamatu, tuhanded tapeti ja löödi risti, kes surmast pääses, müüdi orjusesse. Masada kindlus langes aastal 73 ja sellega oli juutide esimene mäss maha surutud.
Teine juutide ülestõus leidis Bar Kokhba juhtimisel aset 132-135, viimane andis endale ka messiaanliku tähenduse, kuid edu jäi saavutamata ning seadusega keelati juutidel igaveseks Jeruusalemma tagasi tulla.
Jeruusalemma ja templi hävitamisel oli nii juutidele kui kristlastele erakordselt oluline mõju ja tähtsus. Jeesuse kohutav prohveteering oli täitunud (Lk 21:20-24), juudid ei olnud ära tundnud oma armukutumise aega. Enamus juute oli Jumala armu pakkumise tagasi lükanud ja neil tuli juua Jumala kibeda viha karikast.
Kui Jeruusalemma piiramine algas, lahkus palju juute-kristlasi linnast, nagu Jeesuse prohveteering oli soovitanud. Judaistid jäid enamasti linna ning hilisemad rabid isegi süüdistasid põgenenuid linna langemises. Kristlaste jaoks aga pidi selgeks saama, et kristluse «kese» ei saanud enam asuda Jeruusalemmas. Jumalat ei tulnud kummardada enam kivist templis, mitte teatud asukohas, vaid tões ja vaimus (Jh 4:21-24). Jumala tempel, tema eluase, ei olnud seotud geograafilise kohaga, vaid sellega, et Jeesusesse uskujad oli koos tema nimel (Mt 18:20). Jumala templi ei ehitada maast murtud kividest, vaid elavatest kividest, ehitajaks on Jumal (1Pt 2:5). Kristlik teoloogia arendas Jumala kummardamise mõtet edasi hoopis teises valguses ning misjoni rõhuasetus muutus - peamine suund oli paganate misjon.
On kurb ja traagiline, et see kõik pidi juutide jaoks lõppema sellisel viisil. Paulus vaatleb seda teemat siiski teatava lootusega. Juutide kangekaelsus ja armust keeldumine avas ukse paganatele, kuid Jumalal on siiski midagi varuks ka Iisraelile (Rm 11:25-29).
Jeesuse ajal ei valitsenud Palestiina aladel ühtset religiooni. Ka judaism, nii nagu seda praktiseeriti, ei olnud ühtne, vaid osaliselt kattuvat ning osaliselt vastanduvate ideede kogum. Ühiseks nimetajaks võiks sellele olla Teise Templi judaism.
Judaism Jeesuse ajal oli pigem elustiil, kui õpetuste kogumik. Teoloogilised ideed olid küll olulised, kuid ükski tõlgendus ei olnud tol ajal teiste ees eelistatud olekus. On hämmastav, et teoloogiliste vaadete erinevused ei põhjustanud juutide seas niivõrd lahkmeelt ja killunemist, kui just elustiiliga seonduvad praktilised küsimused - rituaalsed pesemised, söömise tavad, roojased eluvaldkonnad jms. Just seepärast langes ka Jeesus hukkamõistu alla, kuna ta näitas, et seesugused tavadest kinnipidamised ei ole nii olulised.
Peamine idee, mis juute ühendas, oli usk Jumalasse, ainsasse maailma valitsejasse, kes on juudid välja valinud olema maailma ajaloos erilised ning peavad täitma erilist ülesannet. Juudid tõlgendasid selle valguses oma varasemat ja hilisemat ajalugu, kaasaarvatud Paabeli vangipõlve. Alles vangipõlve ajal pidid juudid mõistma, kuivõrd väike on nende rahvus ja osakaal poliitikas võrreldes suurte impeeriumidega. Seda enam näigid nad oma rahvust uues valguses - Jumal oli valinud neid, ja mitte mõnda suurt rahvast, tõde kandma.
Jumal oli valinud juudid ja see oli tõeline Jumal, ainus Jumal. Kõikide teiste rahvaste jumalad olid ebajumalad ja seetõttu hüljatavad. Juutide arvates olid nad väga unikaalsed, Jumal oli neid välja valinud ja neile andnud Palestiina alad igaveseks elupaigaks ja Jumal oli valinud Jeruusalemma kohaks, kus ainsat tõelist Jumalat kummardatakse. Oma maad ja püha linna tuli kaitsta ja hoida iga hinna eest.
Jeesuse ajal oli Palestiina okupeeritud Rooma impeeriumi poolt ja juudid olid teadlikud sellest probleemist. Kas Jumal võtab midagi ette nende vabastamiseks? Kindlasti võtab, olid juudid veendunud, kuid nad polnud üksmeeles selle suhtes, mida Jumal just kavatseb teha. Võib-olla pidid juudid üles tõusma ja siis tuleb Messias neile appi, võib-olla on järjekord vastupidine - tuleb Messias ja siis lüüakse roomlased puruks. Või siis kõrvaldatakse roomlased kellegi kolmada poolt ja siis tuleb Messisas ja juudid hakkavad maailma valitsema.
Nii või teisiti olid Jeesuse ajal juutide ootused Messia ilmumisega seotud. Seda olukorda ära kasutades ilmus aeg-ajalt ka «messiasi», kes vedasid mingi hulga rahvast enda järel, kuid äpardusid varem või hiljem (vt Ap 5:35-37; 21:37-38). Läbikukkumistest hoolimata oli rahva seas Messia-ootus säilinud.
Teine juute ühendav nähtus oli sünagoog. Mõningate allikate kohaselt olevat neid olnud igas suuremas linnas ja Jeruusalemmas 394 kuni 480, kaasaarvatud sünagoogi templis endas. Sünagoogid täitsid erilist ühendavat rolli mitte-Palestiina juutide puhul (diasporaa), kus nad olid kohaliku juudi kogukonna kultuuriliseks, poliitiliseks ja hariduslikuks keskusteks. Sünagoogide idee algus ei ole teada, ilmselt tekkisid nad Paabeli vangipõlve ajal või pärast seda.
Jeesuse päevil oli sünagoogil 4 peamist funktsiooni:
Kolmas juute ühendav faktor oli käsk ja pärimus. Kõikvõimalike reguatsioonide keskmes oli sabati pidamine. Õigeusklikud juudid püüdsid pidada kõiki 613 käsku, mis leidusid Moosese raamatutes ning lisks neile tuhandeid käske, mis «ümbritsesid» Moosese käsku (et neid kogemata ei rikutaks).
Neljandaks mängis juutide identiteedi kujundamisel suurt rolli tempel ja templiteenistus. Tempel oli ilus ehitis, mida juudid isegi imetlesid (Mk 13:1). Ka roomlased respekeerisid juutide templiteenistust ning aitasid juutidel isegi korda pidada, et paganad templisse ei siseneks. Juutide silmis oli templi vastu rääkimine samahea (halb) kui Jumala vastu rääkimine. Sellest võib mõista, miks juudid oli Jeesuse vastu, kui too templist kaubitsejad välja ajas ning ütles: «Lammutage see tempel (kõneldes iseendast) ja ma ehitan selle kolme päevaga üles!» (Jh 2:19). Jeesuse õpetuse kohaselt võiks Jumala templiks nimetada vaid sellist kohta, kus ka Jumala tahet tehakse.
Kuu
(sulgudes tsiviilaasta järjestus) |
Kuude nimetus | Põllupidaja | Erilised päevad ja pühad | Kirjakohad | |
1 (7) | Nisan | Märts/Aprill | Odralõikus algab | 14 - paasapüha 15 - hapnemata leibade püha 21 - paasapüha lõpp Tähistati Egiptusest pääsemist, märgiti uudsevilja lõikust |
2Ms 12:1-20
4Ms 23:5 4Ms 23:6-8 |
2 (8) | Iyar | Aprill/Mai | Odralõikus | ||
3 (9) | Sivan | Mai/Juuni | Nisulõikus | 6 - Nelipühi päev, seitse nädalat paasapühast. Käsuõpetuse andmise auks Siinail. Märgiti lõikusaja lõppu | 4Ms 23:15-21 |
4 (10) | Tammuz | Juuni/Juuli | |||
5 (11) | Ab | Juuli/August | Viinamarjad, viigimarjad, oliivid | ||
6 (12) | Elul | August/Sept | Veinitegemine | ||
7 (1) | Tishri | Sept/Okt | Varased vihmad, künnitöö | 1-2 - Trompetite püha (Rosh Hashnah, tsiviilaasta algus),
viinamarja ja ollivide lõikuse lõpp
10 - Lepituspäev (Yom Kippur), meeleparanduse, paastu ja lepituse päev (ei nimetatud pühaks) 15-21 - Lehtmajade pühad, kõrberännaku lehtoonides elamise mälestuseks, meeleolukas püha, kus inimesed elasid mõne päeva okstest onnides. |
4 Ms 23:23-35
4 Ms 23:26-32 4Ms 23:33-44 |
8 (2) | Heshvan | Okt/Nov | Nisu ja odra külv | ||
9 (3) | Kislev | Nov/Dets | 25 - Valgusepüha ehk Templi taaspühitsemise püha. Tähistatakse templi taaspühitsemist ja alaliste lampide taassüütmiset Juudas makkabeuse poolt 164 eKr. Tempel ja juutide kodud heledalt valgustatud | Jh 10:22 | |
10 (4) | Tebeth | Dets/jaanuar | Vihmane talv | ||
11 (5) | Shebat | Jaan/veebr | Pungad puhkevad | ||
12 (6) | Adar | Veebr/Märts | Õied | 14 - Puurimi püha, Estri ajal Iisraeli vabanemise auks. Templites loetakse Estri raamatut | Es 9:26-28
Jh 5:1 (?) |
13 | Adar Sheni | Vajadusel listava kuu päikese ja kuukalendri sobitamiseks |
UT mõismisel on kõige olulisem tunda VT-i. Tänapäevane Piibel koosneb UT-st ja VT-st, ent Jeesuse ajal oli olemas vaid VT. Jeesus ja teised UT autorid kasutasid teminit «on kirjutatud» (mis kontekstis tähendas «see tuleb otse Jumalalt») üksnes VT tsiteerimisel. Jeesus ise ei tsiteerinud kordagi ühtegi teist allikat, mis tol ajal tuntud olid - rabide ütlused, kreeka kirjutised, apokrüüfid...
Asjaolu, et VT oli kirjutatud heebrea keeles (v.a. väikesed osad, mis on kirjutatud Aramea keeles), valmistas probleeme väljaspool Palestiinat elavatele juutidele, kes enam heebrea keelt ei osanud. Nende tarvis tehti kreekakeelne tõlge Septuaginta ehk LXX. Algkristlased tsiteerisid Septuagintat samaväärselt heebreakeelse VT-ga.
Nendeks on 14 kreekakeelset kirjutist, mis tekkisid vahemikus 200-100 eKr. Nende sisuks on peamiselt juudi ajalugu ja religioossed ideed. VT apokrüüfe ei ole UT-s tsiteeritud. Juudid ei võtnud neid raamatuid oma kaanonisse. Mõned VT apokrüüfid kuulusid LXX-i, sellest lähtuvalt leidub nende tsitaate 2.-3. sajandi algkristlikes kirjutistes. Algkristlased neid üldiselt Piibli osadeks ei pidanud ja kui Hieronymus tõlkis Piibli ladina keelde (umbes 400), ei pidanud ta apokrüüfe kanoonilisteks. 1566 võttis paavs Sixtus kasutusele sõna «deuterokanooniline», millega iseloomustati VT apokrüüfe. Protestantlikud kirikud ei pea VT apokrüüfe Piibli osaks, vaid lihtsalt kui «väärtuslikeks usulis-ajaloolisteks kirjutisteks», millel ei ole Piibliga sarnast autoritatiivset jõudu. Rooma-katoliiklased on alates Trenti Kontsiili IV istungist (1546) VT apokrüüfe pidanud Piibli võrdõiguslikuks osaks.
VT Apokrüüfid on 1 ja 2 Esra, Toobija, Juudit, Estri raamatu lisad, Saalomoni tarkuseraamat, Jeesus Siiraki raamat, Baaruk, Jeremija kiri, Asarja palve, Kolme noormehe laul, Susanna, Beel ja lohemadu, Manasse palve, 1 ja 2 Makkabeide raamat.
Kogumik testamentide-vahelisel ajal tekkinud raamatuid, mille autorsus tahtlikult ja eksitavalt on omistatud tuntud VT isikutele. Need sisaldavad nii usulisi kui ka ajaloo teemalisi kirjutisi ning on peamiselt apokalüptilise iseloomuga.
See
termin (Dead Sea Scrolls) on kasutusel
kirjutiste kohta, mis 1947. aastal Surnumere koobastikust juhuslikult avastati.
1953-56 tehti Qumrani koobastes põhjalikud väljakaevamised. Avastati
kümneid tuhandeid käsikirju ja fragmente, mis tõenäoliselt
esseenide poolt olid kirjutatud ja kopeeritud ajavahemikul 250 eKr - 68. Kirjutiste
seas on koopiad VT raamatutest (v.a. Ester), apokrüüfe, pseudoepigraafiaid,
piiblikommentaare ja -ümberjutustusi (targumid), esseenide elu kirjeldavaid
dokumente jpm, kokku üle 800 erineva teose.
See materjal on kogunenud umbes 600 aasta jooksul ning on kokku võetud kahes suures teoses Jeruusalemma Talmud ja Babüloonia Talmud. Talmudi peaosa om Mishna, rabide ütluste kogumikud, mis on jaotatud kuude suuremasse ossa ja 63 traktaati. Mishna tegeleb mitmesuguste religioossete, kriminaal- ja tsiviilseadustega. Mishnale on lisatud laiendusi ja kommentaare, mida nimetatakse Gemara ja mis kokku moodustavad Talmudi. Rabinistliku kirjanduse maht on väga suur, üle 6000 lehekülje.
Jeesuse ja Pauluse ajal ei olnud heebrea keel enam Palestiinas laialdaselt kasutusel. Juudid rääkisid enamasti aramea keelt ning tarvis oli VT arameakeelseid tõlkeid. Neid nimetati targumideks, neid käsitleti pigem ümberjutustusena, sest neil ei olnud heebre tekstiga võrdset autoriteeti. Targumis sisaldavad ka lähemaid kommentaare ja sõnaseletusi ning grammatilise tõlgendamise nüansse.
Midrash sisaldab VT juutlikke kommentaare ning VT teemalisi jutlusi. Enamus selle materjalist on noorem kui UT. Tosefta on Mishna sarnane täienduste kogumik.
Taustamaterjalide allikaist väärivad veel märkimist ajalookirjutajad Philo ja Josephus.
UT kaanon koosneb raamatutest, mida algkogudus pidas Jumala poolt inspireerituteks. Sõna kaanon tuleb kreekakeelsest semiidi laensõnast kanwn , mis tähendas pillirookeppi, mida kasutati mõõdupulgana. Ülekantud tähenduses on see «standard».
Vajadus kaanoni järele tekkis siis, kui kristlikke kirjutisi liikus ringi palju, ning nende usaldatavus ja kvaliteet olid väga erinevad. Algselt ei olnud olemas ühtset kaanonit, teatud kirjad (evangeeliumid ja Pauluse kirjutised) tunnistati autoriteetseiks üsna kiiresti ja üksmeelselt, teiste ümber jätkus vaidlus kauem. Esimese formaalse kaanoni loetles Marcioni (keda üsna üksmeelselt valeõpetajaks tunnistatakse) umbes 144. Ta jättis kaanonisse vaid need raamatud, mis VT-ei tsiteerinud või sellele vastandusid: Suurema osa Luuka evangeeliumist ja enamus Pauluse kirju. Selline kaanon kiriku poolt hüljati. Säilis aga vajadus täpselmalt määratleda «arvestatavate» raamatute hulk.
Suurt tööd UT kaanoni kujundamisel tegi kirikuisa Eusebius Kaisareast (260-340), kes oma vaated laenas ilmselt Aleksandria kirikuisadelt Clemensilt ja Origenesel. Eusebius jagab kaanonisse kandideerivad raamatud kolme ossa: tunnustatud raamatud (homologoumena), vaieldavad raamatud (antilegoumena) ning hereetilised raamatud. Esimesse rühma liigitab ta evangeeliumid, Apostlite teod, 14 Pauluse kirja (sh Heebrealastele, kuigi ta teab, et Rooma kirik seda kirja Paulusele ei omista), 1 Pt, 1Jh ja mõningate reservatsioonidega ka Ilmutuseraamatu. Vaieldava rühma jagab Eusebius kahte: üldiselt vastuvõetud (Jk, Jd, 2Pt, 2-3 Jh) ja «mitteehtsateks» (Pauluse teod, Hermase Karjane, Peetruse apokalüpsis, Barnabase kiri, Didahhee, võimalik, et ja Johannese Ilmutus). Hereetilisteks kirjadeks nimetab ta muid evangeeliume (Tooma, Peetruse), Andrease ja Johannese teod jms.
Cheltenhami käsikiri tunnistab, et Põhja-Aafrika kristlik kogukond tunnistas kanoonilisteks meile tuntud UT-i välja arvatud Hb, Jk ja Jd. Laodikea kontsiil (363) kinnitab kaanoni tänapäevases koosseisus, v.a. Ilmutuseraamat. Kartaago kontsiil (397), millest võtab osa ka Augustinus, kinnitab UT kaanoni praeguses koosseisus ja sellest ajast edasi pole kirikus UT kaanoni üle enam suuri vaidlusi olnud.
UT kirjad kirjutati originaalis ilmselt papüürusele, seda materjali valmistati spetsiaalse pilliroo papüürose varrest saadud lehekeste kokkukleepimisel. Selliselt moodustusid pikar lehed, mis keerati rulli. Hiljem hakati papüüruse lehti ka servast kokku köitma (sarnaselt tänapäevasele raamatule), niisugusi köiteid nimetati koodeksiteks.
Autor dikteeris kirjad enamasti kirjutavale sekretärile, keda nimetati amanuensis. Sageli andis autor edasi üksnes olulised mõtted, sekretär koostas selle alusel ise kirja, mida autor allkirjastas.
UT originaalkäsikirju (autograafid) ei ole siiani leitud, küll aga hulgaliselt koopiaid. Algselt tehti koopiaid ühekaupa vastavalt kuidas üksikisikud või kogudused neid soovisid, hiljem kirjutas toatäis kopeerijaid ühe ettelugeja dikteerimise järgi. Sedamööda, kuidas käsikirjade arv kasvas, suurenes ka juhuslike või kavatsuslike vigade ja muudatuste arv käsikirjades. Autentsuse huvides küll käsikirju võrreldi, kuid vigu tekkis ja ka levis sellest hoolimata.
Kui kogudused said jõukamaks ning kirjad muutusid väärtuslikumaks, hakati neid ka pärgamendile kirjutama (töödeldud vasika või lambanahk).
UT tekst kirjutati üles kreeka kõnekeeles, mida nimetatakse koinee. Seda keelt kõneldi UT ajal Vahemere kallastel laialdaselt. Koinee erineb klassikalisest kreeka keelest, milles kirjutasid enamus kreeka kirjamehi. Varased käsikirjad kirjutati untsiaalkirjas, üksnes suurtähtedega (majusklid), ilma kirjavahemärkide ja sõnavahedeta. Hilisemad käsikirjad kirjutati kursiivis, väikeste tähtedega (minusklid). Jaotus peatükkideks tehti alles keskajal (Stephen Langton 1228) ja salmideks veel hiljem (R. Stephanus oma trükitud versioonis 1551).
Üsna varakult hakati UT tekste ka tõlkima, esimeste keelte seas oli süüria, ladina ja kopti keeled.
Võttes arvesse erinevaid variante, tõlkeid ja arvukaid tsitaate on õnnestunud saavutada UT tekstide väga hea sobivus. UT tekstid koos vastava lisa-aparatuuriga on koondatud spetsiaalsetesse kogumikesse, mida arendatakase ja täiendakse pidevalt, kui leitakse uusi käsikirju või viiteid. Praktilisest seisukohast võib kinnitada, et 99% UT tekstidest on väga suure tõenäosusega autentsed originaaliga, vaiduls ülejäänud protsendi ulatuses aga ei puuduta sisu oluliselt. Need on kas ilmsed kirjavead või ebaolulised variatsioonid grammatikas või sõnastuses.
Pealeht - Teated - Uus - Misjonikool - Vaimulikud tekstid - Kristlik statistika - Juhtimine - Sisukord
© Alland Parman 2000. Teostus Alland
Parman
Kreutzwaldi 1, Kehra, 74306 Tel:2-6084384; Fax:2-6085696; e-mail: kehra.kogudus@mail.ee